ИЗ „ОХРИДСКИ ПРОЛОГ“ – 10 ЯНУАРИ
Разсъждение
Суетата относно облеклото в днешно време взима особени размери. Който няма с какво друго да се похвали, се гордее с облеклото си. А, който има нещо по-ценно от облеклото, с което да се похвали, той не се гордее. Както златото не излиза върху повърхността на земята, така и съкровищата на човека не се демонстрират външно. Разказва се, че един знаменит философ, като видял един младеж как се гордее със своите дрехи, прошепвайки на ухото му, му казал: „Същото това руно преди тебе го е носил овен, но пак бил само овен!“. Да бъдеш християнин и да се гордееш с дрехите си, е още по-глупаво, отколкото да си цар и да се гордееш с праха под нозете ти. Докато св. Арсений носил златотъкани одежди в царския дворец, никой не го нарекъл „велик“. Велик е наречен, когато безрезервно се предал в служба на Бога и се облякъл в дрипи.
БЕСЕДА за задоволяването ни с най- неоходимото
Като имаме прехрана и облекло, нека с това бъдем доволни. (I Тим. 6:8)
Божиите апостоли са учели другите на онова, което те самите са изпълнили в своя живот. Като са имали прехрана и облекло, били доволни. Дори като се случвало да нямат прехрана и облекло, пак били доволни. Защото техните потребности не били външни, а извирали отвътре. Не били така евтини като потребностите на животните, а скъпи, много по-скъпи и редки. Потребност вътрешна, потребност от мир и любов в сърцето – това е удовлетворението на възвишените хора, това е апостолското удовлетворение. В големите битки генералите се обличат и хранят като обикновените войници и не търсят задоволяване в храната и дрехите, а в победата. Победата е главната цел[1] на онези, които се борят. А християните, братя, са в непрестанна борба, в борба за победата на духа над материята, в борба за надмощие на висшето над малкото, на човека над животното. Не е ли, значи, крайно смешно да водим борба, без да се грижим за победата, а за външни украшения и накити? Не е ли глупаво да даваме знаци, с които нашият неприятел да ни разпознава? Нашият невидим неприятел се радва на нашата суетност и поддържа в нас всякакви суетни мисли, натрапва ни всевъзможни безчислени дреболии за разпиляване на времето, само и само за да докара на ума ни забрава защо сме на земята. Той ни представя нищожното за важно и главно, пагубното за полезно – само за да отнеме победата ни и да ни разбие завинаги.
Господи свети, силни и безсмъртни, Който си ни създал от пръст, и в пръстта си вдъхнал живот, не позволявай, Господи, на пръстта да ни овладее. Помогни на нашия дух да бъде по-силен от пръстта. На Тебе слава и хвала вовеки. Амин.
Автор – Св. Николай, еп. Жички и Охридски
[1] В ориг. – задоволство (бел. прев.).
![](https://blog.bg/photos/profile/0-1.jpg)